Velika koncertna sala u centru Washingtona, DAR Constitutional Hall, 20. januar 2006 godine. Na binu izlaze legenda blues muzike, Riley B.King i njegova voljena Lucille. Njega zapravo gotovo da niko i nije poznavao pod tim imenom, svima je bio poznat kao BB King. A Lucille je od milja zvao svoju Gibsonovu gitaru. Večer nezaboravne izvedbe na gitari, kakvu je publici mogao pružiti samo veliki BB. Uvijek nasmijan, raspoložen, spreman za šalu. Ali kada se dohvati gitare, publici oduzima dah.
Sjećam se da sam se nakon koncerta počela šaliti da BB King, kojem je tada bilo 80 godina, i koji je decenijama bolovao od dijabetesa, zapravo nije želio otići sa scene i da ga je neko trebao odvući ili mu tu donijeti krevet. Nisam zapravo znala da je veliki BB, usprkos godinama i bolesti, imao energiju 20- godišnjaka. Iako su se približavali kasni večernji sati, BB King je i dalje svirao sa energijom i vitalnošču na kojoj mu je zaista mogao zavidjeti svaki 20- godišnjak.
A najbolji dio koncerta za mene je zapravo bio nakon njegove izvedbe na bini. Imala sam veliku čast da ga upoznam iza scene u njegovoj sobi, gdje sam shvatila da je jako prijatna i vesela osoba, i da je zapravo vrlo skroman. Tada sam mu rekla da sam iz Bosne, a on mi je odmah počeo pričati svoju anegdotu koju je imao u Bosni. Naime, rekao je da je jednom priliko svirao za američke vojnike u vojnoj bazi kod Tuzle i da su mu nakon koncerta svi počeli prilaziti i govoriti kako je to najbolja svirka koju su ikada čuli. Pa naravno da sam morao najbolje svirati što sam znao, jer su svi oko mene bili naoružani, rekao mi je uz smijeh BB King.
Što reći, legenda nikada ne umire. Njegov duh i muzika žive, a i moje sjećanje na razgovor i susret s njim neću nikada zaboraviti.
Vaš browser ne podržava HTML5
Sjećanje na BB Kinga i njegovu priču iz Bosne